Post by Tyler on May 27, 2024 10:23:37 GMT
01.03.2024
Mä olin tuijottanut varmaan pari viikkoa kalenteria. Päivä päivältä helmikuu katosi, vaikka tänä vuonna päiviä olikin yksi ylimääräinen. Kuitenkin koko ajan lähemmäksi hiipivä maaliskuu tarkoitti myös sitä, jotta päivä päivältä olin lähempänä seuraavaa syntymäpäivääni. Perjantai 01.03.2024 merkitsisi kolmattakymmenettä seitsemännettä syntymäpäivääni.
Se, montako syntymäpäivää mulla olisi jäljellä, saati montako vuotta mulla olisi jäljellä ylipäätänsä mitään. Vaikka se ei ollutkaan helppoa, mä olin yrittänyt parhaani mukaan unohtaa sen faktan, jotta jokainen vuosi takana oli vuosi vähemmän helpompaa elämää.
Tokihan mä olin kerennyt saavuttamaan omista haaveistani jo sen, jotta olin hankkinut oman tilani. Kuitenkin mulla oli edelleen se ehkä suurempi haave saavuttamatta. Toisaalta jos katsottiin sitä onnea, mikä mulla oli ollut rakkausrintamalla menneiden viidentoistoista vuoden aikana, en mä tiennyt kannattiko mun edes haaveilla sellaisesta. Saati että mulla saattaisi joskus olla biologinen perhe. Totta puhuen jokainen syntymäpäivä, joka oli tulossa vastaan, sai oloni vain tuntumaan ahdistuneemmaksi.
Koska syntymäpäiväni osui sopivasti viikonlopulle, olin päättänyt ainakin yrittää harhauttaa itseni kaikista mahdollisista ajatuksista, joita saattaisi liittyä syntymäpäivääni. Tokihan pääpäivän osuessa perjantaille, minun täytyi ensin tietenkin tehdä työpäiväni, ennen kuin saatoin siirtyä suunnitelmissani eteenpäin. Oikeastaan olin epäillyt suunnitelmaani jo pidempään, sillä mä en tiennyt kenet kaikki mä pettäisi sillä, jotta yrittäisin saada taas kerran oman mieleni pois kaikista niistä ongelmista, joita olin joko kehittänyt tai kaivanut jostain esiin. Mun oli ollut tarkoitus lähteä jonkinlaiselle vaellukselle tai muulle retkelle, mutta sää ei todellakaan ollut mun puolellani. Koska olin jo sopinut itselleni vapaan viikonlopun, yritin kehitellä itselleni uuden suunnitelman.
Muutamaa viestiä myöhemmin suunnitelmani oli valmis ja melkein kuin hetken mielijohteesta, laitoin vielä yhden viestin.
”Olisitteko… viikonloppulomalle? Toki ehkä vähän nopeasti…”
Totta puhuen mä en tiennyt miten Gillian suhtautui muhun ja että olivatko signaalit, joita mä luulin saavani oikeasti todellisia. Mä… mä en ollut välttämättä antanut itselleni täyttä vapautta tunteilleni, sillä mä pelkäsin, jotta mua satutettaisiin vielä uudelleen. Vaikka mä en osannut sitä näyttää, saati sanoittaa millään järkevällä tavalla, vaikka tekisin ja yrittäisin mitä tahansa, mulla oli kuitenkin hienoisia tunteita toista kohtaan. Tai no, olisivat ne varmasti vahvempia, jos mä vain uskaltaisin antaa itselleni luvan rakastua. En mä tiedä, että oliko se tyhmää, vai ihan oikeutettua jotta mulla oli omanlaisensa muurit ylhäällä mitä tuli naiseen, sillä toinen oli jo kerran onnistunut rikkomaan sydämeni. Totta puhuen mä en ollut edes varma siitä, olinko mä hullu, jotta edes annoin toiselle uuden tilaisuuden enkä pysytellyt niin kaukana kuin vain mahdollista.
Puhelimeni kilahtaessa vastauksen merkiksi, kaivelin laitteen jännittyneenä esiin ja katsoin keneltä viesti oli tullut. Nähdessäni jotta vastaus oli Gillianilta, naputtelin laitteen lukituksen auki epävarmana siitä, jotta millaisen vastauksen toinen olisi lähettänyt.
“Olen pahoillani, mutta näin nopea aikataulu ei onnistu… Olisi ollut mukavaa, mutta Emilyn hoitaminen ja muut asiat vaatisivat selvittämistä…” Viestin loppuosa jäi minulta hieman pimentoon, vaikka luinkin kaikki sanat jotka toinen oli vastaukseensa kirjoittanut. Vastattuani toiselle hyvin lyhytsanaisesti, palautin laitteen takaisin taskuuni ja pohdin miten viikonloppuni lopulta menisi.
Työpäivän ollessa takana, suuntasin kotiin hoitamaan hevoset ja koirat, sekä poimimaan aiemmin pakkaamani repun. Istuessani takaisin vara-autoni kuskinpaikalle, pohdin vielä kerran, jotta oliko sittenkään kannattavaa lähteä mihinkään, mutta loppupeleissä päädyin starttaamaan auton ja käännettyäni sen siten, että pääsin lähtemään pois pihastani, oli aika jatkaa navigaattorin ohjeiden mukaan.
Muutaman tunnin ajamisen jälkeen käänsin vara-autoni pienen hotellin parkkipaikalle. Paikka ei millään mittapuulla ollut hieno, mutta verrattuna motelleihin, oli se kuitenkin mukavampi vaihtoehto. Kirjauduttuani sisään sekä maksettuani majoitukseni parin yön osalta, oli aika ilmoittaa Camdenille, jotta olin perillä ja kehitellä jotain ruokaa, ennen kuin yritin nukkua edes muutaman tunnin. Kuten saatoin arvatakkin, nukahtaminen ei ollut mitenkään helppoa, ajatusten pyöriessä päässäni. Lopulta en edes tiedä mitä kello oli, nukahtaessani hyvinkin kevyeeseen, melkein koiran unimaiseen uneen.
Herätessäni aamulla oloni ei todellakaan ollut mikään maailman paras ja toivoinkin jotta kaikesta huolimatta jaksaisin kaiken sen mitä päivälle olisi suunniteltuna. Saatuani itseäni sen verran hereille, jotta edes jokin osa toiminnallisuudestani palasi, ilmoitin Camdenille, jotta olin hereillä, sillä tiesin jotta toinen oli puhunut jotain aamupalasuunnitelmista. Valmistautuessani päivään mä mietin, jotta toivottavasti en pilannut toisen viikonloppusuunnitelmia laittaessani yllättäen viestiä ja kysymällä jos voisin tulla käymään. Tokihan tiesin, jotta me olimme puhuneet Camdenin kanssa siitä, että voisin tulla vierailemaan toisen luona heti kun se vain olisi mahdollista, mutta totta puhuen paljon järkevämpää olisi ollut sopia vierailusta paljon aikaisemmin.
Lopulta Camden ilmoitti, jotta olisi valmis tapaamaan minut puolen tunnin päästä eräässä kahvilassa. Vahvistettuani Camdenille, jotta näkisin toisen siellä, aloin valmistautumaan tapaamiseemme. Koska kahvila ei ollut kovinkaan kaukana, päätin jättää vuokra-autoni hotellin parkkipaikalle ja kävellä kahvilalle. En mä tiennyt oliko se hyvä vai huono päätös, mutta samalla mä voittaisin itselleni muutaman lisäminuutin ajattelulle ja pääni selvittämiselle.
Vaikka olin yrittänyt ajoittaa lähtöni hyvin, olin silti ennen Camdenia paikalla. Sain onnekseni valita paikkamme vapaasti ja päädyinkin valitsemaan sellaisen paikan, joka oli hieman syrjemmässä, mutta kuitenkin niin että Camden saattoi nähdä minut helposti. Siitä, kun olimme nähneet Camdenin kanssa viimeksi ei ollut kovikaan pitkä, silti jostain syystä mua meinasi jännittää melkein yhtä paljon, kun silloin, kun sain tietää, jotta nuori mies muuttaisi luokseni.
”Anteeksi mä oon vähän myöhässä” nuori mies pahoitteli saapuessaan pöydän viereen ja valmistautuessaan istumaan alas.
”Ei… Ei mitään. Mä… mä en vielä tilannut mitään, kun mä haluisin odottaa sua.”
”Okei, ootko sä jo kerennyt valita? Vai kaipaatko suosituksia?”
”En mä… Että jos sulla on jotain ehdottaa, niin saa kyllä kertoa”
Lopulta Camden päätyi tilaamaan puolestamme ja odottaessamme aamupalojamme puhuimme oikeastaan vain kaikesta mitä mieleemme nousi. Toisaalta välillä Camden johti puhetta, minun vain kuunnellessani toisen kertomusta. Vaikka me emme olleetkaan tilallani, tutussa keittiössä ja tutun pöydän äärellä, mulla oli silti kotoisa olo ja huomasin kaivanneeni tällaisia aamuja. Totta puhuen en mä kaivannut sitä, että puheenaiheet olisivat kovinkaan monitasoisia tai että niitä välttämättä edes olisi, vaan ehkä mä enemmän kaipasin sitä, jotta vierelläni olisi joku. Meidänkin pitkäksi venähtäneessä aamupalassa oli hetkiä, kun meistä kumpikaan ei puhunut mitään ja vain söimme hiljaisuuden vallitessa.
”Ollaanko me valmiita?” Camden kysyi, kun olimme istuneet varmaan reilun tunnin syömässä ja siitäkin hyvän osan lautasemme olivat olleet tyhjänä.
”Joo. Tai siis ainakin mun puolesta. Jos… Jos sä et halua mitään?”
”Ei, kyllä mä pärjään tällä ainakin muutaman tunnin. Toki jos sä haluat vielä vaikka yhden kupin kahvia niin ei mulla oo mihinkään kiire.”
”En mäkään tarvi mitään. Mä pyydän laskun.”
Maksettuani laskumme, mä suuntasin Camdenin perään. Nuorimies oli kerennyt jo ulos enkä mä ollut huomannut sään paranemista, joten ulkona paistava aurinko yritti sokaista silmiäni. Taputeltuani taskujani tajusin, että aurinkolasini olivat jääneet joko vuokra-autooni tai kotiin. Kai mä en ollut tajunnut niiden tarpeellisuutta, sillä töissä ainakin ajoittain hatun lieri tarjosi suojaa auringolta.
”Kaikki ok?” Camden kysyi nähdessään huitomiseni.
”Joo. Mä vain unohdin aurinkolasit. En mä tajunnut, että täällä olisi näin aurinkoista.”
”Jos sä haluat, me voidaan kyllä pysähtyä jossain ostamassa sulle lasit? Ei mulla mitään sellaista minuuttiaikataulua oo suunniteltuna meille ja tokihan aina muutoksiakin on mahdollista tehdä.”
”No siis, jos tässä on joku kauppa välillä niin ehkä mä voisin katsoa, jos mä löydän jotkut. Ei mun mikään pakko oo ostaa niitä."
Camden vain nyökkäsi ennen kuin lähdimme kävelemään eteenpäin ja tuo viittoi aina satunnaisesti johonkin suuntaan ja kertoi joko jonkin faktan tai sitten jonkin pienen tarinan, joka liittyi paikkoihin.
Totta puhuen mä annoin Camdenin johtaa puhetta ja pääasiassa vain kuuntelin nuoren miehen kertomuksia. Hyvin harvoin mä kysyin tai kommentoin jotain, sillä totta puhuen mä haluisin vain kuunnella toisen puhetta, mutta samalla mä en myöskään halunnut laittaa Camdenia luulemaan, jotta toinen puhuisi liikaa tai että tuo tylsistyttäisi minua puheillaan. Kuunnellessani Camdenin puhetta, tutkin samalla ympäristöäni, koska tämä oli oikeastaan ensimmäinen kerta, kun olin lomalla Kanadassa. Koko sinä aikana mitä olin asunut täällä, en ollut oikeastaan liikkunut Cherriniä kauempana, joten lähtö Camdenin luokse oli todellakin vaihtelua normaaliin.
Tunnit tuntuivat melkein kuin minuuteilta viettäessämme päiväämme. Kumpikaan meistä ei ollut nostanut esiin syytä sille, miksi olin yllättäen tullut vierailemaan toisen luokse, vaikka mahdollisuuksia olisi ollut monia. Päivän kääntyessä jo iltaan, me käytiin vielä pitkän linjan illallisella, vaikka en itse syönytkään kuin pääruuan. Ajatukseni olivat taas hienoista sekasotkua, joka vaikutti taas ruokahaluuni, mutta en halunnut huolestuttaa Camdenia.
Ollessamme valmiita ja istuessamme vielä hetken paikoillamme, Camden pahoitteli ja kertoi jotta tuon täytyisi käydä vielä vessassa mutta olisi sitten valmis lähtemään. Nuoren miehen noustessa pöydästä, mä jäin odottamaan toisen paluuta ja samalla miettimään kaikkea mitä me oltiin tämän päivän aikana koettu. Mä taisin olla valahtanut niin syvälle ajatuksiini, etten oikeastaan edes tajunnut, jotta Camdenin paluussa kesti pidempään kuin mitä siihen olisi pitänyt mennä. Vasta kun toinen laski kätensä olalleni, sain kiinni takaisin tästä hetkestä ja vaikka mulla menikin hetki asennoitua aikaan ja paikkaan, ei toinen kiirehtinyt, vaan oikeastaan samalla mä olin tarjonnut Camdenille hyvän hetken istua takaisin alas.
”Ootko… ootko sä valmis?” kysyin kunhan sain vain takelleltua sanoissani perinteisesti.
”Itse asiassa en ihan vielä”
”Okei. Ei mulla siis oo mikään kiire myöskään” vastasin, ennen kuin kaadoin pöydällä olevasta vesipullosta itselleni noin kolmasosalasillisen. Nostin lasin hiljalleen huulilleni, enkä edes tajunnut takanani tapahtuvaa liikehdintää ennen kuin vasta sivultani ilmaantunut käsi paljasti, jotta mieleni menoksi oli suunniteltu jotain.
Eteeni ilmestynyt leivos, joka päälle oli taiteiltu kirjaimet ”HBD” sai kulmani painumaan hienoisesti kurttuun, ennen kuin nostin katseeni kohti pöydän toisella puolella istuvaa Camdenia.
”Hyvää syntymäpäivää isä. Vaikkakin vähän myöhässä.”
”K…Kiitos”
Katseeni palattua takaisin leivokseen, mä tuijotin sitä vielä hetken ennen kuin hermorataa pitkin kulkeva käsky saavutti käteni ja sain poimittua haarukan käteeni. Lohkaistuani itselleni ensimmäisen palasen, tarjosin palaa myös Camdenille. Jaettua leivoksen, oli lopultakin aika maksaa lasku. Poistuessamme ravintolasta oli kello jo sen verran että tiemme erosivat tämän loppuillan osalta.
Sunnuntaina aamupala tapaamisemme toteutui uudelleen, ennen kuin suuntaisin tutustumaan Camdenin asuntolaan. Mulla ei ollut mitään ajatusta siitä, että minkälaisia asuntolat saattoivat olla, sillä en ollut ikinä opiskellut mitään high schoolin jälkeen. Asuntola ei ollut kovinkaan kotoisa, mutta Camden oli saanut tehtyä siitä yllättävänkin kotoisan.
Pääsin samalla myös tapaamaan muutamaa asuntolatoveria, jonka kanssa Camden asui ja kuulemaan heidän elämästään. Oli mielenkiintoista kuulla millaista elämä asuntolassa oli ja vierailustani tuliki suunniteltua pidempi, sillä tajusin jossain kohtaa, että minulla alkoi olla kiire hakemaan tavaroitani hotellilta sekä lopulta lähteä ajamaan kotiin.
Ajellessani takaisin Waterphewhin, olin tyytyväinen siitä että olin päättänyt ottaa sen riskin jotta lähetin Camdenille viestin pikavierailusta ja että loppupeleissä lähdin vierailemaan toisen luokse.
// Voi Camden
On kyllä niin mukava nuorimies, ai että! Ja Gillian on varmasti positiivisessa paniikissa siitä, että Tyler kysyi heitä kanssaan minilomalle! Onhan se nyt ihan valtava loikka suhteessa kuin suhteessa...
Mä olin tuijottanut varmaan pari viikkoa kalenteria. Päivä päivältä helmikuu katosi, vaikka tänä vuonna päiviä olikin yksi ylimääräinen. Kuitenkin koko ajan lähemmäksi hiipivä maaliskuu tarkoitti myös sitä, jotta päivä päivältä olin lähempänä seuraavaa syntymäpäivääni. Perjantai 01.03.2024 merkitsisi kolmattakymmenettä seitsemännettä syntymäpäivääni.
Se, montako syntymäpäivää mulla olisi jäljellä, saati montako vuotta mulla olisi jäljellä ylipäätänsä mitään. Vaikka se ei ollutkaan helppoa, mä olin yrittänyt parhaani mukaan unohtaa sen faktan, jotta jokainen vuosi takana oli vuosi vähemmän helpompaa elämää.
Tokihan mä olin kerennyt saavuttamaan omista haaveistani jo sen, jotta olin hankkinut oman tilani. Kuitenkin mulla oli edelleen se ehkä suurempi haave saavuttamatta. Toisaalta jos katsottiin sitä onnea, mikä mulla oli ollut rakkausrintamalla menneiden viidentoistoista vuoden aikana, en mä tiennyt kannattiko mun edes haaveilla sellaisesta. Saati että mulla saattaisi joskus olla biologinen perhe. Totta puhuen jokainen syntymäpäivä, joka oli tulossa vastaan, sai oloni vain tuntumaan ahdistuneemmaksi.
Koska syntymäpäiväni osui sopivasti viikonlopulle, olin päättänyt ainakin yrittää harhauttaa itseni kaikista mahdollisista ajatuksista, joita saattaisi liittyä syntymäpäivääni. Tokihan pääpäivän osuessa perjantaille, minun täytyi ensin tietenkin tehdä työpäiväni, ennen kuin saatoin siirtyä suunnitelmissani eteenpäin. Oikeastaan olin epäillyt suunnitelmaani jo pidempään, sillä mä en tiennyt kenet kaikki mä pettäisi sillä, jotta yrittäisin saada taas kerran oman mieleni pois kaikista niistä ongelmista, joita olin joko kehittänyt tai kaivanut jostain esiin. Mun oli ollut tarkoitus lähteä jonkinlaiselle vaellukselle tai muulle retkelle, mutta sää ei todellakaan ollut mun puolellani. Koska olin jo sopinut itselleni vapaan viikonlopun, yritin kehitellä itselleni uuden suunnitelman.
Muutamaa viestiä myöhemmin suunnitelmani oli valmis ja melkein kuin hetken mielijohteesta, laitoin vielä yhden viestin.
”Olisitteko… viikonloppulomalle? Toki ehkä vähän nopeasti…”
Totta puhuen mä en tiennyt miten Gillian suhtautui muhun ja että olivatko signaalit, joita mä luulin saavani oikeasti todellisia. Mä… mä en ollut välttämättä antanut itselleni täyttä vapautta tunteilleni, sillä mä pelkäsin, jotta mua satutettaisiin vielä uudelleen. Vaikka mä en osannut sitä näyttää, saati sanoittaa millään järkevällä tavalla, vaikka tekisin ja yrittäisin mitä tahansa, mulla oli kuitenkin hienoisia tunteita toista kohtaan. Tai no, olisivat ne varmasti vahvempia, jos mä vain uskaltaisin antaa itselleni luvan rakastua. En mä tiedä, että oliko se tyhmää, vai ihan oikeutettua jotta mulla oli omanlaisensa muurit ylhäällä mitä tuli naiseen, sillä toinen oli jo kerran onnistunut rikkomaan sydämeni. Totta puhuen mä en ollut edes varma siitä, olinko mä hullu, jotta edes annoin toiselle uuden tilaisuuden enkä pysytellyt niin kaukana kuin vain mahdollista.
Puhelimeni kilahtaessa vastauksen merkiksi, kaivelin laitteen jännittyneenä esiin ja katsoin keneltä viesti oli tullut. Nähdessäni jotta vastaus oli Gillianilta, naputtelin laitteen lukituksen auki epävarmana siitä, jotta millaisen vastauksen toinen olisi lähettänyt.
“Olen pahoillani, mutta näin nopea aikataulu ei onnistu… Olisi ollut mukavaa, mutta Emilyn hoitaminen ja muut asiat vaatisivat selvittämistä…” Viestin loppuosa jäi minulta hieman pimentoon, vaikka luinkin kaikki sanat jotka toinen oli vastaukseensa kirjoittanut. Vastattuani toiselle hyvin lyhytsanaisesti, palautin laitteen takaisin taskuuni ja pohdin miten viikonloppuni lopulta menisi.
Työpäivän ollessa takana, suuntasin kotiin hoitamaan hevoset ja koirat, sekä poimimaan aiemmin pakkaamani repun. Istuessani takaisin vara-autoni kuskinpaikalle, pohdin vielä kerran, jotta oliko sittenkään kannattavaa lähteä mihinkään, mutta loppupeleissä päädyin starttaamaan auton ja käännettyäni sen siten, että pääsin lähtemään pois pihastani, oli aika jatkaa navigaattorin ohjeiden mukaan.
Muutaman tunnin ajamisen jälkeen käänsin vara-autoni pienen hotellin parkkipaikalle. Paikka ei millään mittapuulla ollut hieno, mutta verrattuna motelleihin, oli se kuitenkin mukavampi vaihtoehto. Kirjauduttuani sisään sekä maksettuani majoitukseni parin yön osalta, oli aika ilmoittaa Camdenille, jotta olin perillä ja kehitellä jotain ruokaa, ennen kuin yritin nukkua edes muutaman tunnin. Kuten saatoin arvatakkin, nukahtaminen ei ollut mitenkään helppoa, ajatusten pyöriessä päässäni. Lopulta en edes tiedä mitä kello oli, nukahtaessani hyvinkin kevyeeseen, melkein koiran unimaiseen uneen.
Herätessäni aamulla oloni ei todellakaan ollut mikään maailman paras ja toivoinkin jotta kaikesta huolimatta jaksaisin kaiken sen mitä päivälle olisi suunniteltuna. Saatuani itseäni sen verran hereille, jotta edes jokin osa toiminnallisuudestani palasi, ilmoitin Camdenille, jotta olin hereillä, sillä tiesin jotta toinen oli puhunut jotain aamupalasuunnitelmista. Valmistautuessani päivään mä mietin, jotta toivottavasti en pilannut toisen viikonloppusuunnitelmia laittaessani yllättäen viestiä ja kysymällä jos voisin tulla käymään. Tokihan tiesin, jotta me olimme puhuneet Camdenin kanssa siitä, että voisin tulla vierailemaan toisen luona heti kun se vain olisi mahdollista, mutta totta puhuen paljon järkevämpää olisi ollut sopia vierailusta paljon aikaisemmin.
Lopulta Camden ilmoitti, jotta olisi valmis tapaamaan minut puolen tunnin päästä eräässä kahvilassa. Vahvistettuani Camdenille, jotta näkisin toisen siellä, aloin valmistautumaan tapaamiseemme. Koska kahvila ei ollut kovinkaan kaukana, päätin jättää vuokra-autoni hotellin parkkipaikalle ja kävellä kahvilalle. En mä tiennyt oliko se hyvä vai huono päätös, mutta samalla mä voittaisin itselleni muutaman lisäminuutin ajattelulle ja pääni selvittämiselle.
Vaikka olin yrittänyt ajoittaa lähtöni hyvin, olin silti ennen Camdenia paikalla. Sain onnekseni valita paikkamme vapaasti ja päädyinkin valitsemaan sellaisen paikan, joka oli hieman syrjemmässä, mutta kuitenkin niin että Camden saattoi nähdä minut helposti. Siitä, kun olimme nähneet Camdenin kanssa viimeksi ei ollut kovikaan pitkä, silti jostain syystä mua meinasi jännittää melkein yhtä paljon, kun silloin, kun sain tietää, jotta nuori mies muuttaisi luokseni.
”Anteeksi mä oon vähän myöhässä” nuori mies pahoitteli saapuessaan pöydän viereen ja valmistautuessaan istumaan alas.
”Ei… Ei mitään. Mä… mä en vielä tilannut mitään, kun mä haluisin odottaa sua.”
”Okei, ootko sä jo kerennyt valita? Vai kaipaatko suosituksia?”
”En mä… Että jos sulla on jotain ehdottaa, niin saa kyllä kertoa”
Lopulta Camden päätyi tilaamaan puolestamme ja odottaessamme aamupalojamme puhuimme oikeastaan vain kaikesta mitä mieleemme nousi. Toisaalta välillä Camden johti puhetta, minun vain kuunnellessani toisen kertomusta. Vaikka me emme olleetkaan tilallani, tutussa keittiössä ja tutun pöydän äärellä, mulla oli silti kotoisa olo ja huomasin kaivanneeni tällaisia aamuja. Totta puhuen en mä kaivannut sitä, että puheenaiheet olisivat kovinkaan monitasoisia tai että niitä välttämättä edes olisi, vaan ehkä mä enemmän kaipasin sitä, jotta vierelläni olisi joku. Meidänkin pitkäksi venähtäneessä aamupalassa oli hetkiä, kun meistä kumpikaan ei puhunut mitään ja vain söimme hiljaisuuden vallitessa.
”Ollaanko me valmiita?” Camden kysyi, kun olimme istuneet varmaan reilun tunnin syömässä ja siitäkin hyvän osan lautasemme olivat olleet tyhjänä.
”Joo. Tai siis ainakin mun puolesta. Jos… Jos sä et halua mitään?”
”Ei, kyllä mä pärjään tällä ainakin muutaman tunnin. Toki jos sä haluat vielä vaikka yhden kupin kahvia niin ei mulla oo mihinkään kiire.”
”En mäkään tarvi mitään. Mä pyydän laskun.”
Maksettuani laskumme, mä suuntasin Camdenin perään. Nuorimies oli kerennyt jo ulos enkä mä ollut huomannut sään paranemista, joten ulkona paistava aurinko yritti sokaista silmiäni. Taputeltuani taskujani tajusin, että aurinkolasini olivat jääneet joko vuokra-autooni tai kotiin. Kai mä en ollut tajunnut niiden tarpeellisuutta, sillä töissä ainakin ajoittain hatun lieri tarjosi suojaa auringolta.
”Kaikki ok?” Camden kysyi nähdessään huitomiseni.
”Joo. Mä vain unohdin aurinkolasit. En mä tajunnut, että täällä olisi näin aurinkoista.”
”Jos sä haluat, me voidaan kyllä pysähtyä jossain ostamassa sulle lasit? Ei mulla mitään sellaista minuuttiaikataulua oo suunniteltuna meille ja tokihan aina muutoksiakin on mahdollista tehdä.”
”No siis, jos tässä on joku kauppa välillä niin ehkä mä voisin katsoa, jos mä löydän jotkut. Ei mun mikään pakko oo ostaa niitä."
Camden vain nyökkäsi ennen kuin lähdimme kävelemään eteenpäin ja tuo viittoi aina satunnaisesti johonkin suuntaan ja kertoi joko jonkin faktan tai sitten jonkin pienen tarinan, joka liittyi paikkoihin.
Totta puhuen mä annoin Camdenin johtaa puhetta ja pääasiassa vain kuuntelin nuoren miehen kertomuksia. Hyvin harvoin mä kysyin tai kommentoin jotain, sillä totta puhuen mä haluisin vain kuunnella toisen puhetta, mutta samalla mä en myöskään halunnut laittaa Camdenia luulemaan, jotta toinen puhuisi liikaa tai että tuo tylsistyttäisi minua puheillaan. Kuunnellessani Camdenin puhetta, tutkin samalla ympäristöäni, koska tämä oli oikeastaan ensimmäinen kerta, kun olin lomalla Kanadassa. Koko sinä aikana mitä olin asunut täällä, en ollut oikeastaan liikkunut Cherriniä kauempana, joten lähtö Camdenin luokse oli todellakin vaihtelua normaaliin.
Tunnit tuntuivat melkein kuin minuuteilta viettäessämme päiväämme. Kumpikaan meistä ei ollut nostanut esiin syytä sille, miksi olin yllättäen tullut vierailemaan toisen luokse, vaikka mahdollisuuksia olisi ollut monia. Päivän kääntyessä jo iltaan, me käytiin vielä pitkän linjan illallisella, vaikka en itse syönytkään kuin pääruuan. Ajatukseni olivat taas hienoista sekasotkua, joka vaikutti taas ruokahaluuni, mutta en halunnut huolestuttaa Camdenia.
Ollessamme valmiita ja istuessamme vielä hetken paikoillamme, Camden pahoitteli ja kertoi jotta tuon täytyisi käydä vielä vessassa mutta olisi sitten valmis lähtemään. Nuoren miehen noustessa pöydästä, mä jäin odottamaan toisen paluuta ja samalla miettimään kaikkea mitä me oltiin tämän päivän aikana koettu. Mä taisin olla valahtanut niin syvälle ajatuksiini, etten oikeastaan edes tajunnut, jotta Camdenin paluussa kesti pidempään kuin mitä siihen olisi pitänyt mennä. Vasta kun toinen laski kätensä olalleni, sain kiinni takaisin tästä hetkestä ja vaikka mulla menikin hetki asennoitua aikaan ja paikkaan, ei toinen kiirehtinyt, vaan oikeastaan samalla mä olin tarjonnut Camdenille hyvän hetken istua takaisin alas.
”Ootko… ootko sä valmis?” kysyin kunhan sain vain takelleltua sanoissani perinteisesti.
”Itse asiassa en ihan vielä”
”Okei. Ei mulla siis oo mikään kiire myöskään” vastasin, ennen kuin kaadoin pöydällä olevasta vesipullosta itselleni noin kolmasosalasillisen. Nostin lasin hiljalleen huulilleni, enkä edes tajunnut takanani tapahtuvaa liikehdintää ennen kuin vasta sivultani ilmaantunut käsi paljasti, jotta mieleni menoksi oli suunniteltu jotain.
Eteeni ilmestynyt leivos, joka päälle oli taiteiltu kirjaimet ”HBD” sai kulmani painumaan hienoisesti kurttuun, ennen kuin nostin katseeni kohti pöydän toisella puolella istuvaa Camdenia.
”Hyvää syntymäpäivää isä. Vaikkakin vähän myöhässä.”
”K…Kiitos”
Katseeni palattua takaisin leivokseen, mä tuijotin sitä vielä hetken ennen kuin hermorataa pitkin kulkeva käsky saavutti käteni ja sain poimittua haarukan käteeni. Lohkaistuani itselleni ensimmäisen palasen, tarjosin palaa myös Camdenille. Jaettua leivoksen, oli lopultakin aika maksaa lasku. Poistuessamme ravintolasta oli kello jo sen verran että tiemme erosivat tämän loppuillan osalta.
Sunnuntaina aamupala tapaamisemme toteutui uudelleen, ennen kuin suuntaisin tutustumaan Camdenin asuntolaan. Mulla ei ollut mitään ajatusta siitä, että minkälaisia asuntolat saattoivat olla, sillä en ollut ikinä opiskellut mitään high schoolin jälkeen. Asuntola ei ollut kovinkaan kotoisa, mutta Camden oli saanut tehtyä siitä yllättävänkin kotoisan.
Pääsin samalla myös tapaamaan muutamaa asuntolatoveria, jonka kanssa Camden asui ja kuulemaan heidän elämästään. Oli mielenkiintoista kuulla millaista elämä asuntolassa oli ja vierailustani tuliki suunniteltua pidempi, sillä tajusin jossain kohtaa, että minulla alkoi olla kiire hakemaan tavaroitani hotellilta sekä lopulta lähteä ajamaan kotiin.
Ajellessani takaisin Waterphewhin, olin tyytyväinen siitä että olin päättänyt ottaa sen riskin jotta lähetin Camdenille viestin pikavierailusta ja että loppupeleissä lähdin vierailemaan toisen luokse.
// Voi Camden
![::)](http://storage.proboards.com/6000784/images/MtSnSgEYinAKXpeJAzur.png)
![;)](http://storage.proboards.com/6000784/images/wysavAeYdxpuXqaeYmFg.png)